Науковий журнал «Наукові записки Національного університету «Острозька академія»: серія «Філософія»
Науковий журнал «Наукові записки Національного університету «Острозька академія»: серія «Філософія» – наукове видання з відкритим доступом. Це означає, що весь вміст знаходиться у вільному доступі та є безкоштовним для користувачів або їхніх організацій. Користувачам дозволяється читати, завантажувати, копіювати, поширювати, роздруковувати, шукати або посилатися на повні тексти статей у цьому журналі без прохання дозволу видавця або автора. Це визначення відкритого доступу надається згідно з BOAI (Будапештська ініціатива відкритого доступу).
Національний університет "Острозька академія"
СПІВВІДНОШЕННЯ ЕСТЕТИКИ ТА ПОЛІТИКИ В ПРАЦЯХ ЖАКА РАНСЬ­ЄРА
Філософські роздуми Жака Рансьєра сягають багатьох аспектів розуміння політики, проте основною ­ідеєю, на нашу думку, є співвідношення естетики та політики. Рансьєр розглядає естетику не лише як філософію мистецтва чи теорію прекрасного, але як фундаментальний спосіб чуттєвого сприйняття та організації світу, який тісно пов'язаний з політикою. Він стверджує, що і політика, і естетика мають справу з «розподілом чуттєвого» (le partage du sensible) – визначенням того, що є видимим і невидимим, чутним і нечутним, таким, що має значення, і таким, що ігнорується в певному суспільному порядку. Ці погляди відобразилися у низці його праць. Саме аналізу цього аспекту творчості французького філософа присвячено цю статтю.
філософія, естетика, політика, Жак Рансьер
ПРАВДА ЯК РЕЛІГІЙНА ДЕТЕРМІНАНТА СВОБОДИ В ЛІБЕРАЛЬНІЙ ТЕОРІЇ ЛОРДА АКТОНА
«Ніхто ніколи не сумнівався в тому, що правда і політика знаходяться в досить поганих відносинах, і ніхто, наскільки мені відомо, ніколи не зараховував правдивість до політичних чеснот» [11, с. 227]. Такими ­словами починається есе Ганни Арендт «Правда і політика». Цим самим Ганна Арендт незаслужено оминула увагою видатного мислителя, який не просто сумнівався в твердженні, що правда і політика знаходяться в поганих відносинах, а й наполягав, що правда має бути наріжним каменем політики і що саме це є запорукою свободи, втрата якої у ХХ столітті так непокоїла видатну дослідницю авторитаризму. Йдеться про Лорда ­Актона – британського історика та одного з основоположних мислителів англосаксонської ліберальної традиції. Це той, кого Тойнбі назвав «найвеличнішим розумом серед західних істориків Нового часу» [1, с. 29]. А для Ф. ­Гаєка Лорд Актон – один із чільних представників істинного лібералізму [5, с. 19]. Ба більше, він є «найвизначнішим істориком і політичним філософом доби», нарівні з А. де Токвілем [4, с. 311]. А в опрацюванні філософії шотландських авторів, англійських вігів та спадщини Е. Берка, власне того, на що спирається ­англосаксонський лібералізм, «ці двоє досягли найбільшого успіху» [4, с. 311].
свобода, правда, сумління, Лорд Актон, лібералізм
ВИХІД ЗА МЕЖІ ЧИ МЕЖА ВИХОДУ: АДИКЦІЯ У ПРОСТОРІ СОЦІАЛЬНОЇ ДЕТЕРМІНАЦІЇ
У статті здійснено соціально-філософський аналіз феномену адикції як амбівалентного досвіду, що розгортається у просторі соціальної детермінації. Автор показує, що осмислення феномену адикції може виходити за межі звичних суспільних уявлень, стигматизації та упереджень, відкриваючи можливість її філософського осмислення як прагнення суб’єкта подолати соціально зумовлені обмеження – або ж як вияв нездатності здійснити такий крок. Залежність, у цьому контексті, трактується не лише як відхилення від норми, а й як симптом глибокої екзистенційної напруги, відповідь на фрустрацію потреб у свободі, сенсі та самореалізації. У статті розглянуто історико-культурні витоки вживання речовин насолоди, які колись були символами трансценденції та соціальної інтеграції, але з часом набули інших форм впливу. Особливу увагу приділено аналізу концепцій Вольфґанґа Шивельбуша, Еріка Фромма, Мішеля Фуко, Фрідріха Ніцше та Жоржа Батая, які дозволяють інтерпретувати адикцію як форму екзистенційного пошуку, межовий досвід, через який особистість намагається переосмислити себе, свої межі та цінності. У статті підкреслено, що адикція, в основі якої закладена деструктивна природа, може містити в собі потенціал для внутрішньої трансформації. Автор здійснює філософський аналіз взаємозв’язку між адикцією та індивідуальною свободою, розглядаючи залежність як точку напруженого конфлікту між особистим вибором і соціально зумовленими обмеженнями, що може призводити до глибоких внутрішніх криз або навіть фатальних наслідків та як межовий досвід, у якому перехрещуються саморуйнування та прагнення до самоподолання, свобода й владний контроль. Такий підхід, репрезентуючи адикцію не лише як індивідуальну трагедію, а й як симптом глибших соціальних трансформацій, де особистий біль набуває колективного виміру, відкриває можливість по-новому здійснити рефлексію меж людської суб’єктності та способів існування в соціально детермінованому світі.
адикція, соціальна детермінація, трансгресія, екзистенційний пошук, межовий досвід, суб'єктність, самоподолання
ГЕРМЕНЕВТИКА ЯК ПОДІЯ СЕНСУ: МІЖ МОВОЮ, БУТТЯМ ТА ІСТОРІЄЮ
У статті досліджується радикальний зсув у сучасній філософії – від технічного уявлення про розуміння до його осмислення як події, що відбувається в перехресті мови, буття й історії. Автор розвиває онтологічно орієнтовану герменевтику, яка розглядає сенс не як готову сутність, а як те, що виникає щоразу наново – в діалозі, мовній артикуляції та історичній ситуації. Розуміння постає не як нейтральне передавання значення, а як жива, непередбачувана зустріч, що трансформує не лише зміст, а й самого інтерпретатора. Герменевтика постає тут не як метод, а як спосіб людського буття, що відкриває простір для саморозуміння та діалогу. Спираючись на класиків (Шляєрмахер, Дільтай, Гайдеґґер, Ґадамер, Рікер) та сучасних дослідників (Walhof, Carvalho, Engelland, Rossoni), автор підкреслює, що мова – не засіб передачі, а подія виникнення смислу. Аналізуються герменевтичне коло, інтерсуб’єктивна зумовленість розуміння та історичність сенсу як простору формування ідентичності. У часи після істини герменевтика виявляється не лише філософською позицією, а екзистенційною необхідністю, що допомагає людині знаходити себе у світі смислової множинності.
герменевтика, подія сенсу, мова, розуміння, історія, феноменологія
«ФІЛОСОФІЯ СЕРЦЯ» ГРИГОРІЯ СКОВОРОДИ У СВІТЛІ ПАТРИСТИЧНОЇ АНРОПОЛОГІЇ
Стаття розглядає філософію серця Григорія Сковороди як основу християнської антропології в українському контексті, пропонуючи новий підхід до інтерпретації його думки. Автор підкреслює, що вчення ­Сковороди про "внутрішню людину" та серце як центр особистого духовного життя тісно пов'язане з ­традицією ­патристичного богослов'я, що є ключовим аспектом як у християнській традиції, так і в персоналістичній ­філософії. Особлива увага приділена ролі самопізнання у процесі богоспілкування та трансформації особистості. Новизна дослідження полягає у висвітленні ролі сковородинської антропології в умовах сучасної ­української кризи і війни, де ідеї філософа можуть слугувати джерелом стійкості та надії. Аналізуючи антропологічну структуру людини за Сковородою, автор доводить, що його вчення про серце як точку зустрічі Бога і людини зберігає свою актуальність у сучасному богословському дискурсі.
Григорій Сковорода, філософія серця, християнська антропологія, внутрішня людина, ­самопізнання, богоспілкування, патристичне богослов'я, київська богословська школа, філософський персоналізм, антропологічна криза, війна, стійкість, надія
ЕТИКА СТАЛОГО РОЗВИТКУ: КОНЦЕПТУАЛЬНІ ДИСКУСІЇ
У статті розглянуто концептуальні дискусії в галузі етики сталого розвитку, що набувають дедалі більшої актуальності у зв’язку з поглибленням глобальних екологічних, політичних, соціальних та моральних викликів. Автор аналізує ключові етичні підходи до обґрунтування моральної відповідальності перед майбутніми поколіннями, зокрема проблему неідентичності, сформульовану Дереком Парфітом, яка ставить під сумнів можливість нанесення шкоди ще неіснуючим особам. Особлива увага також приділена критиці принципу впливу на людину та концепції безособових благ у працях Робіна Еттфілда, згідно з якими моральні обов’язки можуть стосуватися не лише конкретних осіб, а й умов, необхідних для існування людства в майбутньому – таких як екологічна цілісність чи стабільність клімату. Показано, що відмова від суто реляційної моделі моралі відкриває простір для етичної аргументації, орієнтованої на збереження довготривалих колективних благ, які мають внутрішню цінність незалежно від потреб нинішніх індивідів. У статті також розглянуто принцип заощаджень Джона Роулза як підґрунтя міжпоколіннєвої справедливості, підхід можливостей М. Нусбаум та А. Сена, а також аргументи критиків класичного утилітаризму, зокрема С. Гардінера, щодо ризику «тиранії майбутнього». Значну увагу приділено аналізу концептуального протиставлення антропоцентричних і неантропоцентричних моделей у сфері етики довкілля, а також концепціям слабкої та сильної сталості, які по-різному визначають допустимість заміщення природного капіталу іншими його формами. Порушено питання про межі економічного зростання та необхідність перегляду домінуючої експансивної парадигми розвитку. У підсумку автор обґрунтовує необхідність формування нової нормативності, здатної формувати відповідальний спосіб мислення й дії та забезпечити збалансоване співіснування людини, суспільства і природи у довгостроковій перспективі.
сталий розвиток, етика, етика довкілля, відповідальність, майбутні покоління
ГОЛОВНІ ТЕНДЕНЦІЇ У ВИВЧЕННІ ЗНАКУ-ІНДЕКСУ: ВІД «ПАРАДИГМИ СУМІЖНОСТІ» ДО «ПАРАДИГМИ ДОПОВНЕННЯ»
Однією з визначальних тенденцій сучасної науки про знаки є пошук можливостей подальшого практичного використання семіотичних ідей, концептів та понять Чарльза Сандерса Пірса. Поряд зі спробами застосування цих ідей у межах досліджень проблеми свідомості, авангардного театру, кінематографу та епістемної логіки, одним з перспективних варіантів розвитку творчої спадщини філософа є поглиблене вивчення сутності, функцій та можливостей знаку-індексу. Важливою складовою такої роботи є не лише детальний аналіз розуміння цього знаку у самого Пірса, але й відслідковування основних тенденцій його вивчення у подальшій дослідницькій літературі. Згідно з філософом найважливішими визначальними ознаками індексу є: наявність причинно-наслідкового зв’язку між репрезентаменом та об’єктом; його спроможність спрямувати увагу до цього об’єкту; можлива відсутність реципієнта; вказування на одиничне та конкретне; відсутність дескриптивної складової та ­схожості між репрезентаменом та об’єктом. У дослідницькій літературі присвяченій вивченню індексу у Пірса можна виокремити два підходи, які умовно можна визначити як «парадигма суміжності» та «парадигма доповнення». Особливістю першої парадигми є націленість на детальний аналіз головних особливостей індексу у порівняльному співставленні з його ­основними прикладами, а також, критичні зауваги стосовно причинно-наслідкового компоненту цього виду знаку. В межах другої парадигми, опираючись на розуміння індексу у контексті структури судження, здійснено спробу аналізу його потенційних різновидів та розгляду інформаційних можливостей. Незважаючи на важливі критичні зауваги стосовно можливостей дефініції індексу, перший з підходів має низку недоліків, а саме: неможливість охопити всі варіанти індексу, ігнорування його зв’язків з іншими видами знаків та недостатня увага до інформаційних можливостей. Часткове вирішення вказаних недоліків відбулося в межах «парадигми доповнення». Так під певним сумнівом знаходяться іконічна складова, інформаційні можливості та причинно-наслідкові зв’язки таких індексальних варіантів цієї парадигми як «Суб-індекс» та «Правило».
Ч. С. Пірс, семіотика, знак, індекс, класифікація знаків
ВІЙНА ЯК ЕКЗИСТЕНЦІЙНИЙ ВИКЛИК: ЕКЗИСТЕНЦІАЛ СТРАХУ
Стаття присвячена дослідженню війни як соціально-екзистенційної події, яка впливає на всі сфери індивідуального буття, ставить перед людиною питання сенсу життя, морально-етичних цінностей та самоідентифікації. Методологічною основою розгляду феномену війни стали принципи філософії екзистенціалізму, зокрема ідея «граничних ситуацій», які спонукають людину до переосмислення усталеного способу життя. У статті обставини, спричинені війною, розглядаються як рушійна і трансформаційна сила. З одного боку, вона руйнує звичний світ, а з іншого – відкриває нові можливості для самопізнання та переосмислення ­життя. Автор звертає увагу на те, що війна є не лише історичним чи соціокультурним явищем, а й особливим екзистенційним випробуванням, яке змушує людину долати горизонти буденного існування в пошуках нових ­внутрішніх мотивів і спонукань у кризових умовах. Головний предмет дослідження – феномен страху, який є одним із фундаментальних екзистенціалів, що формує поведінку індивіда в обставинах, спричинених війною. Автор зазначає, що страх, з одного боку, може мобілізувати ресурси людини, а з іншого – паралізувати її, спричинивши зневіру в життєві цінності й переконання, а також спровокувавши тривогу щодо майбутнього. Стаття – це спроба аналізу різних аспектів феномену страху, зокрема страху смерті, страху втрати близьких та страху перед невідомим, що особливо загострюються у воєнних умовах. Автор досліджує темпоральний розрив екзистенції людини під час війни, коли нівелюється структура послідовності минулого, теперішнього та майбутнього, що є вагомою причиною втрати суб'єктності та ідентичності індивіда. У праці простежується, як ефект «пастки» у кожному з часових періодів впливає на формування різних модусів трансцендентного страху в особистісному бутті людини.
війна, екзистенція, екзистенціал, страх, аспекти страху, темпоральний розрив
«ІНСТРУМЕНТИ КОНВІВЕЛЬНОСТІ» ІВАНА ІЛЛІЧА: ПОНЯТІЙНИЙ КОНТЕКСТ
Стаття присвячена розгляду концептуальних понять книги «Tools for Conviviality» (1973) Івана Ілліча – філософа, історика, відомого радикального критика сучасних соціальних інститутів. У цій книзі у вигляді політичного маніфесту Іван Ілліч пропонує своє бачення майбутнього суспільства, заснованого на спільному та відповідальному використанні інструментів. Концепція інструментів конвівельності Ілліча спирається на ряд центральних понять, які мають багато конотацій: конвівельність (сonvivality), інструменти, засоби, або знаряддя (tools), криза (krisis), сувора дружба (austerity), радісне спілкування у спільній взаємодії (eutrapelia). У цьому зв’язку метою статті є розкриття сутності філософських ідей Івана Ілліча щодо інструментів конвівельності через експлікацію основних термінів та понять з його книги. Визначено, що центральна проблема, що піднімається Іллічем в «Tools for Convivality» – це взаємозв'язок між прогресом у науковій чи технологічній формі та роллю людини. Промисловий розвиток, за думкою Ілліча, відбувся за рахунок здатності людини спілкуватися з собою та іншими, що призвело до руйнування структури спільноти. Перетнувши межу певної інтенсивності, сучасні інструменти та технології все частіше перетворюються на маніпулятивні, коли ­інструменти самі починають маніпулювати людьми. Отже, майбутній спільноті необхідні такі конвівельні інструменти, які дозволять людям формувати власне середовище – під терміном «інструменти» Ілліч розуміє як фізичні пристрої, так і умонастрої, технології, наукові розробки, соціальні інститути тощо. У свою чергу, конвівельність – складний термін з багатьма конотаціями, якій можна перекласти як «доброзичливість у взаємо­дії, що підпорядкована спільній етичній меті». Запобігти перетворенню доброзичливих інструментів на маніпулятивні можна через запровадження обмежень, які визначаються термінами austerity – відповідальним використанням та eutrapelia – радісним духом співпраці у спільноті турботи, добросусідства, навчання та спілкування. Звичайно, такий підхід залишається актуальним та бажаним, але важко сказати, чи це критична утопія, чи посткризове вікно в наше майбутнє.
інструменти конвівельності, криза, доброзичливість, відповідальність, майбутнє сус­пільство
ПРОБЛЕМА ЄВРОПЕЙСЬКИХ ЦІННОСТЕЙ ЯК ЗАГАЛЬНОЛЮДСЬКИХ
У статті зроблена спроба показати, що смисловим витоком цінностей є сократівське питання, що є благо? В ранньогрецькій філософії поняття «благо» усвідомлювалось, як причина і мета людських прагнень як регулятив в горизонті якого людина має здійснюватись буттям. Що стосується безпосередньої уваги європейської філософської думки до проблеми цінностей почалася з поставленої Ніцше проблеми переоцінки усіх цінностей. Акцентується увага на тому, що цінності формуються в координатах певних культур. Така природа ­цінностей зумовлює той факт, що говорити про їх універсалістський характер можливо лише відносно. ­Загальновизнаного переліку «європейських цінностей» немає, як і немає теоретичного обґрунтування їх соціокультурної значущості. Як такі, вони носять швидше описовий характер ніж постають в якості теоретичного конструкту. Так в другій статті Договору про Європейський Союз (1992 р.) зазначається, що основою Союзу є цінності поваги людської гідності, свободи, демократії, рівності, правової держави і дотримання прав людини, включаючи права осіб, що належать до меншин. Зазначається, що на межі тисячоліть Європа відчутно почала втрачати свій соціокультурний авторитет, а його пріоритетний характер можна говорити лише за традицією на рівні буденної свідомості. ­Робиться спроба з’ясувати причини девальвації універсалістського характеру європейських соціокультурних цінностей. Зокрема зосереджується увага на двох причинах – міграції носіїв інших культур та глобалізаційних процесах.
Цінності, європейські цінності, КЦР (Культурно-цивілізаційний регіон), Європа
ФЕНОМЕН КУЛЬТУРНОГО ПЕРФОРМАНСУ І СТАНОВЛЕННЯ ПЕРФОРМАТИВНИХ СТУДІЙ
У цьому дослідженні висвітлені основні аспекти такого інспіруючого й характерного сучасній культурі явища, як перформанс, охарактеризовано сутність перформансу, осмислено його природу та функції, а ­також проаналізовано соціокультурне значення перформансу, звернено увагу на багатоаспектність і ­багатовимірність явища перформансу, його проявленість у різних сферах культури і суспільства. Авторка статті зосереджується на визначенні сутності поняття «культурний перформанс», прагне окреслити основні риси цього явища та осмислити його значення у сучасній культурі. У статті також звернено увагу на функціону­вання поняття «перформатив», висвітлено найважливіші віхи у становленні теорії перформативів та ­зауважено роль перформативістики у низці галузей культури і науки. Крім того, авторка статті зосереджується на ­питанні формування такого новітнього напряму академічних досліджень як «перформативні студії», аналізує ключові етапи формування перформативних студій та осмислює роль цього напряму досліджень у конституюванні перформансу як важливої складової сучасної культури.
перформанс, перформатив, культурний перформанс, перформативні студії
ЕТИКА ЧЕСНОТ В ЕПІСТОЛЯРНОМУ ДИСКУРСІ ВАСИЛЯ СТУСА
У статті подано огляд етичних ідей Василя Стуса в контексті підвищення інтересу до аретологічної лінії етики у філософському дискурсі другої половини ХХ – початку ХХІ століття. Авторка акцентує на актуальності в часи російсько-української війни філософського осмислення розуміння етичної самореалізації у творах, листах і щоденниках українських письменників ХХ століття, розглядає листування як специфічне медіа та реконструює поетову етику чеснот на матеріалі його листів до друзів і рідних у 1960-1980-х. Метою статті є виявлення засад етики чеснот в епістолярному дискурсі Василя Стуса. Авторка вказує на подібність етичних спрямувань поета до лінії етики чеснот у філософському дискурсі другої половини ХХ століття. Етичний дискурс Василя Стуса – дискурс моралістики, осереддям якого виступає ідея морального самовдосконалення. Поет виходить із онтологічної первинності чесноти, а його листи до друзів і рідних засвідчують, що ­критерієм моральної істинності для нього є істинний суб’єкт. Характерна риса етики Василя Стуса – орієнтація на зразки поведінки та культурна вкоріненість розуміння позитивних моральних якостей людини. Кульмінацією його етики чеснот є листи до сина. В епістолярії поета представлено відновлення зв’язку між етичним та антропологічним напрямами пізнання людського існування. Категорія блага не є первинною для Василя Стуса, однак помітний перегук його ідей та пропозицій Алесдера Макінтайра. Важливе місце в етиці чеснот українського поета і дисидента належить міркуванням щодо гідності як орієнтиру морального саморозвитку та авторським концептам, за допомогою яких він характеризує сутність етичної самореалізації особистості.
епістолярний дискурс, медіа листування, етика чеснот, чеснота, моральний саморозвиток
ТОТОЖНІСТЬ ПІД ПІДОЗРОЮ: ЗАБУТТЯ ДИСКУРСУ ГЕҐЕЛЯ
У сучасному мисленні домінують поняття розрізнення, відмінності, різниці. Процедура розрізнення визнається тим, що обумовлює саму можливість мислення, більше того – такий важливий предмет філософської думки як буття, який явно або неявно визначає специфіку філософського дискурсу від античності до наших днів, підлягав схопленню завдяки розрізненню тотожного та відмінного, одного та чисельного/множинного, чим конституювалося подальше розуміння сутності та існування, явлення та поняття. Отже ставиться завдання – у відповідності до Гайдеґґерівського принципу Kehre на ґрунті філософії Геґеля розкрити апріорну проблематичність тотожності, її нестійку рівновагу опосередкованого відношення з самою собою, внаслідок чого стає наявним опосередкування, зв’язок, синтез, що не дозволяють бачити тотожність пустотою нерозрізненою монотонністю. Для того, щоб теоретично коректно і адекватно розкрити суть поняття «тотожність», його треба розглянути на власне категоріальному рівні, не запозичуючи бачення буденної свідомості, оскільки тут до рівня власне поняття не піднімаються, вдовольняючись звичайними представленнями. На повсякденному, емпіричному, точніше – емпіристському рівні, говорити про «розуміння» у власному смислі слова і не приходиться. Категорія тотожності є категорією сфери саме сутності. Кожне «щось» тотожне собі, збігається з собою – і водночас це «щось» нетотожне собі, відмінне від самого себе: але це не значить, ось тут це «щось» тотожне собі, а там і тоді – відмінне від себе, від свого попереднього стану, – ми неодмінно потрапимо у пастку апорій Зенона. Щоб їх уникнути, треба мислити суто діалектично: кожне «щось» в кожний момент часу тотожне і відмінне від себе. І далі, оскільки мова йде саме про сутність, а не просто про «щось», дане у спостереженні, то тотожність тотожності та відмінності означає, що кожне «щось» у своїй сутності є більшим за самого себе, оскільки у складі певної цілісності містить у собі як саму цілісність, так і інші «щось». Відношення до інших неодмінно входить у сутність кожного «щось», тому у своїй сутності кожне «щось» є тотожністю відмінного і відмінністю тотожності.
тотожність, відмінність, філософія тотожності, філософія відмінності, мислення, ­сутність
МЕРЕЖЕВЕ СУСПІЛЬСТВО ЯК ТЕКСТ: ФІЛОСОФСЬКІ ЗАСАДИ ЧИТАННЯ СВІТУ В ЕПОХУ ЦИФРОВОЇ КОМУНІКАЦІЇ
У статті досліджуються філософські та соціальні аспекти мережевого суспільства в контексті глобальної цифрової революції. Аналіз базується на концепції світу як тексту, розробленій Гансом Блюменбергом, і застосовується до сучасних умов цифрової комунікації та інформаційних потоків. Окрему увагу приділено питанням етики та відповідальності у віртуальному середовищі, а також проблемам капіталізму спостереження, що досліджуються у працях Шошани Зубофф. У статті також розглядаються виклики, пов’язані зі змінами когнітивних процесів та новими формами соціальної організації, які виникають під впливом цифрових технологій. Дослідження пропонує міждисциплінарний підхід до аналізу мережевого суспільства, поєднуючи філософські концепції, етичні стандарти та технологічні виклики сучасності.
мережеве суспільство, цифрові технології, світ як текст, капіталізм спостереження, ­філософія комунікації, етика інформації
ФІЛОСОФСЬКЕ ОСМИСЛЕННЯ ІТ-ОСВІТИ ЧЕРЕЗ ГЕРМЕНЕВТИЧНУ ПРИЗМУ: ВІД РОЗУМІННЯ ДО ТЕХНОЛОГІЧНОГО ЗНАННЯ
Ця стаття аналізує філософські та соціальні аспекти розвитку ІТ-освіти в Україні, акцентуючи на важливості інтеграції технічних знань із гуманітарними дисциплінами. На основі ідей Вільгельма Дільтея про герменевтику, стаття пропонує новий погляд на ІТ-освіту як процес не лише засвоєння технічних навичок, але й глибокого розуміння соціального контексту, у якому ці знання застосовуються. Особлива увага приділяється ролі критичного мислення та соціальної відповідальності, що є ключовими для підготовки майбутніх фахівців. Також розглядається роль міжнародної співпраці у вдосконаленні ІТ-освіти. Автор наводить приклади ­успішних партнерських програм, таких як Trans-Atlantic Virtual Exchange та BeSTEC, що допомагають інтегрувати освітні установи у глобальний контекст. Міжнародний обмін знаннями сприяє підвищенню якості освіти та розвитку інновацій, що є критичними для сучасного освітнього процесу в умовах глобалізації. Окремо ­висвітлено важливість забезпечення рівного доступу до ІТ-освіти, зважаючи на загрози цифрового розриву, що ­виникає через нерівність у доступі до технологій. Стаття пропонує практичні рекомендації для підвищення ­інклюзивності освітніх програм та забезпечення доступу до сучасних технологій для всіх верств населення. Автор також наголошує на необхідності впровадження практико-орієнтованого підходу в ­ІТ-освіті, що ­дозволяє студентам застосовувати отримані знання на практиці.
ІТ-освіта, герменевтика, філософія освіти, міжнародна співпраця, цифровізація
ІНТЕГРАЦІЯ ФІЛОСОФСЬКИХ ТА ТЕХНОЛОГІЧНИХ ПІДХОДІВ В УПРАВЛІННІ ОСВІТНІМИ СИСТЕМАМИ В УМОВАХ ГЛОБАЛЬНИХ ВИКЛИКІВ
У статті здійснено філософське осмислення гібридного менеджменту як сучасної моделі управління, яка інтегрує жорсткі і гнучкі підходи для забезпечення гнучкості та ефективності організаційних процесів. ­Особлива увага приділяється філософським засадам управління, що базуються на діалектичному поєднанні централізації та децентралізації влади, а також балансу між контролем і автономією працівників. У дослідженні проаналізовано ключові елементи гібридного управління, зокрема Agile, Lean та холакратію, які є важливими компонентами сучасних організаційних структур. Розглянуто також етичні виклики, що виникають у процесі впровадження цифрових технологій та штучного інтелекту в управлінські процеси, особливо щодо конфіденційності та відповідальності. У статті розкрито, як гібридний підхід дозволяє організаціям адаптуватися до швидких технологічних змін, зберігаючи при цьому стратегічну орієнтацію та ефективність.
гібридний менеджмент, Agile, Lean, філософія управління, цифрові технології
АКТУАЛЬНІСТЬ ПІДХОДУ АКСІОНОМІЇ: ЕВРИСТИЧНІ ВИМІРИ
Стаття присвячена аналізу аксіономії як комплексного метафізичного підходу до розуміння буття та ­людини в ньому, а також їхнього взаємозв’язку із цінністю. У роботі пропонується нове розуміння поняття цінності в контексті аксіономії, – аксіоми, – що інтегрує морально-етичні та онтологічні аспекти сущого. Автор описує та обґрунтовує методологічні основи аксіономії і її потенціал у розв’язанні філософських проблем, пов’язаних із кризою сучасного мислення та світоглядних парадигм. Здійснено порівняння з основними напрямками-аналогами у сучасній філософії, такими як неокантіанство, прагматизм, неотомізм, неомарксизм, екзистенціалізм та феноменологія. Автор доводить, що цінність (аксіома) у рамках аксіономії виступає ключовим фактором в процесі осмислення буття загалом, а також у стратегічній розбудові світоглядної парадигми окремої особистості в умовах сьогодення.
аксіономія, аксіома, цінність, світогляд, методологія, особистість, метафізика
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ: ПОВЕРНЕННЯ ВІДЧУЖЕНОЇ ПРИРОДИ І МАЙБУТНЄ ЛЮДСЬКОГО БУТТЯ
Екологічна криза сьогодні стала чи не найбільш обговорюваною темою на всесвітніх самітах та наукових конференціях. Екологічна катастрофа тепер є не примарною загрозою майбутнього, а чітко окресленим ­діагнозом, який уже почав себе проявляти. Саме тому важливим стає виявлення причин цієї кризи, спровокованої руйнівними діями людини. Зокрема, слід розглянути ставлення людини до природи з позицій етики. Довгий час люди сприймали природу лише як засіб задоволення потреб. Таке ставлення відчутно посилилося з розвитком технологій, який виявився вкрай руйнівним для довкілля. Тому в наш час слід розглянути природу не як об’єкт, а як рівноцінний суб’єкт, що є важливою частиною не лише теперішнього, а, головне, майбутнього спільного життєвого світу. Однак причина байдужого ставлення людини до природи криється якраз у відчуженні. У процесі виробництва відчуженою для робітника стає не лише його власна праця, а й сировина, тобто природні ресурси – і відчужена природа сприймається людиною як щось зовнішнє й далеке. Саме тому природу легко використовувати задля досягнення поставленої мети. Відтак відчужується як зовнішня, так і внутрішня природа людини, про що свідчить, наприклад, індустрія пластичної хірургії, коли тіло є лише предметом для маніпуляцій. Однак відчуження природи має загрозливі наслідки не лише для довкілля, а й для людської свободи. Наприклад, письменник-фантаст О. Гакслі у своєму найвідомішому творі «Який чудовий світ новий!» змоделював світ, у якому природа повністю підкорена наукою та технологіями, однак виявляється, що з підкоренням людської природи зникає і людська свобода. Схожих висновків доходить і філософ Ю. Габермас, який пише, що у майбутньому генна інженерія зможе позбавляти навіть ще не народжену людину свободи вибору. Тож важливим є повернення відчуженої природи до людини. І тут слушним вирішенням є етика відповідальності, запропонована К.- О. Апелем та розвинута його послідовниками. Заснована на його комунікативній філософії, яка передбачає сприйняття природи як суб’єкта, вона виявляється тим методом, що здатен допомогти людині знову возз’єднатися зі світом природи.
екологічна криза, відповідальність, відчуження, природа, K.-O. Апель
ДЕМОКРАТИЧНІ ЦІННОСТІ В ОСВІТНІЙ ПРАКТИЦІ ПОСТІНДУСТРІАЛЬНОГО СУСПІЛЬСТВА: АДАПТАЦІЯ ІДЕЙ ДАРОНА АДЖЕМОҐЛУ ТА ДЖЕЙМСА РОБІНСОНА
У цій статті досліджується взаємозв’язок між розвитком технічного порядку в постіндустріальному суспільстві та його впливом на демократичні цінності в освітній практиці. Ґрунтуючись на ідеях Деніела Белла про перехід від природного до технічного порядку, ставиться питання: «Захоче чи не захоче людина йти далі?», особливо в контексті освіти та суспільних трансформацій. У світлі війни в Україні актуальним стає аналіз боротьби між демократичними та авторитарними цінностями. Використовуючи концепцію «вузького коридору» Дарона Аджемоґлу та Джеймса Робінсона, стаття розглядає моделі державності, де сильні еліти та сильне суспільство взаємно обмежують одне одного, створюючи «Скутого Левіафана» – умови для свободи та демократії. Україна прагне йти саме цим шляхом, протистоячи «Деспотичному Левіафану» авторитарних режимів. Аналізуючи взаємодію між технічним прогресом, філософськими підходами та реаліями сучасного світу, робота спрямована на пошук шляхів зміцнення демократичних цінностей через освітні ­практики в Україні.
демократичні цінності, Левіафан, управління, освіта, гібридний менеджмент
ПЕРЕОСМИСЛЕННЯ КЛЮЧОВИХ КОНЦЕПТІВ КОНТРАКТАРИЗМУ У ПРАЦІ «ФРОНТИРИ СПРАВЕДЛИВОСТІ» МАРТИ НУСБАУМ
У статті демонструється спроба американської філософині актуалізувати проблему справедливості для людей з інвалідністю, одушевлених істот відмінних від людини та у сфері міжнародних відносин, ­шляхом ­реінтерпретації центральних понять контрактаризму «взаємна вигода», «рівність», «справедливість», ­«незалежність», «взаємність» в світлі концепції «підхід спроможностей» за працею «Фронтири справедливості». Особливо важливими вважаємо ідею тлумачення людини як «політичної і соціальної тварини», яку ­Нусбаум запозичує в Арістотеля і робить її центральною в межах «підходу спроможностей», та ідею ментальної/тілесної «вразливості» (vulnerability) людини у різні періоди життя. Базуючись на цих двох тезисах, філософиня пропонує переглянути питання щодо того, як ми інтерпретуємо сторони суспільної угоди, а саме їхню рівність, незалежність, свободу, раціональність. У статті особлива увага приділяється аналізу Мартою Нусбаум моральних почуттів та емоцій людей, ­їхній потенціал в суспільно-політичному контексті. Показово, що у переліку фундаментальних спроможностей, здійснення яких має забезпечуватися в ліберально-демократичних суспільствах, центральне місце займають здатності відчувати, переживати, розуміти, мислити, любити, застосовувати практичний розум, радіти, бути в гармонії з навколишнім світом і світом природи зокрема. Перелік цих спроможностей вказує на те, яким має бачитися дійсно людське буття у цьому світі. Але, оскільки ми не народжуємося зі здатностями втілити ці спроможності, головна роль у їхньому вихованні і культивуванні відводиться освіті в широкому сенсі слова. В процесі навчання/виховання людям необхідно опанувати основи критичного мислення, емпатії, художнього смаку – всі ці речі мають бути згармонізовані, на глибоке переконання Марти Нусбаум. Філософія ж, своєю чергою, має забезпечити саму можливість переосмислення світоглядних настанов того чи іншого суспільства, й, відповідно можливість їхнього коригування.
контрактаризм, суспільна угода, взаємна вигода, підхід спроможностей, справедливість, взаємність, рівність, вразливість, освіта, виховання, емпатія, моральні почуття, милосердя
ФЕНОМЕНОЛОГІЧНА ВІЗІЯ ПОЧАТКУ ТА КІНЦЯ ЖИТТЯ: БІОЕТИЧНИЙ КОНТЕКСТ
У статті розглянуто філософські та біоетичні аспекти початку та кінця життя через призму феноменологічного підходу, зокрема в контексті сучасних медичних і технологічних досягнень. Особливу увагу приділено класичним біоетичним проблемам, таким як аборт, трансплантація органів та евтаназія, які набувають ­нових вимірів у зв’язку з розвитком медичних технологій, що дозволяють втручатися в ці процеси на різних етапах. Проаналізовано погляд сучасного феноменолога Ф. Свенаюза, який використовує феноменологічну ­методологію для глибшого осмислення етичних дилем, зокрема у випадку вибору між абортом і збереженням плоду, що вимагає врахування не лише моральних принципів, а й тілесних переживань жінки та медичних знань про розвиток ембріона. Також детально розглянуто проблему трансплантації органів, яку Свенаюз трактує як можливість «пережити смерть», намагаючись поєднати екзистенційний досвід смерті з перспективою збереження життя іншого. Важливим аспектом статті є аналіз сучасних досліджень у феноменології смерті, де особлива увага звертається на наративність, темпоральність та автентичність. Зокрема, підкреслено, як ці концепти взаємопов’язані з розумінням смерті як індивідуального, унікального досвіду.
феноменологічна біоетика, наративність, ось-буття, буття-до-смерті, темпоральність, автентичність
ФІЛОСОФІЯ ГЕНДЕРНОЇ НЕРІВНОСТІ: РОЛЬ ЖІНОК В АНТИЧНИХ СУСПІЛЬСТВАХ
У статті досліджується філософська проблема гендерної нерівності в античних суспільствах, акцентуючи увагу на тому, як соціальні, політичні, економічні та культурні умови впливали на статус жінок. ­Розглядаються твори античних філософів і істориків, зокрема Арістотеля, Ксенофонта, Плутарха та Тіта ­Лівія, з метою виявити, як патріархальні структури формували уявлення про гендерні ролі та закріплювали їх у ­суспільних нормах і законах. Акцент зроблено на філософському аналізі концепцій природної ієрархії та гендерних ролей, представлених у працях Арістотеля, та їх впливі на легітимацію гендерної нерівності. ­Досліджується розрив між офіційно підпорядкованим статусом жінок і їхнім реальним внеском у філософію, літературу та медицину, що свідчить про складність та багатогранність їхньої ролі в античних суспільствах. Аналізуються альтернативні підходи до гендерних ролей у різних регіонах, зокрема в Спарті та Римі, де жінки мали більше свобод та юридичних прав. Це дозволяє переосмислити традиційні філософські погляди на роль жінок і підкреслює необхідність глибшого розуміння гендерних відносин у історичному та філософському контекстах. Дослідження гендерної нерівності в античних суспільствах дозволяє краще зрозуміти корені сучасних гендерних стереотипів та дискримінації. Розуміння історичних витоків цих проблем сприяє формуванню більш справедливого та рівноправного суспільства сьогодні.
філософія, гендерна нерівність, античні суспільства, роль жінок, патріархат, гендерні ролі, соціальні норми, історична філософія, гендерна історія
УНІВЕРСАЛЬНІ МІФОЛОГІЧНО-СВІТОГЛЯДНІ ТА ЕСТЕТИЧНІ КОДИ У ВОЄННІЙ ПОЕЗІЇ: СИТУАЦІЯ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ
У статті доводиться, що міфологічний спосіб мислення під час глобальних екзистенційних викликів, таких як війна загострюється й посилює свій ідеологічний складник. Поезія витворює екзистенційний наратив, який моделює картину світу актуальну для війни. Тут поєднуються логічні, прагматичні та раціональні погляди на ситуацію війни з суто міфологічним структуруванням світу. Поети звертаються до міфологічно-релігійних систем, що є частиною світогляду сучасних українців: християнської, слов’янської та античної. Також поетична оповідь використовує базові елементи міфологічного та класичні естетичні категорії: міфологічний простір та час, хтонічну та космологічну міфологію, образи світового дерева, міфологічного героя, змія/дракона, смерті на інші. У поезії твориться міфологізований український воїн-захисник і самі події російсько-української війни також міфологізуються. Методологічною основою дослідження є ідеї Мірча Еліаде, зокрема поняття «ієрофанії», та теорія ­Джозефа Кемпбелла про мономіф і шлях міфологічного героя.
війна, міфологічно-світоглядні коди, естетичне, українська поезія, час та простір, хтонічна та космогонічна міфологія, смерть
ЕСТЕТИКА ТА СЕМАНТИКА ВІЙНИ: ДО АНАЛІЗУ ЗВ’ЯЗКУ МОВИ, МИСТЕЦТВА І НАСИЛЛЯ
Осмислення ролі перформативів у формуванні дискурсу війни спонукає нас до дослідження відношення між феноменами мови, мистецтва і насилля, а також зумовлює проведення аналізу семантики війни. Зв’язок мови і мистецтва як давніх пракультурних феноменів є очевидним і закладає підвалини формування певного універсального культурно-історичного коду що впливає на вироблення певних усталених способів сприйняття дійсності та можливість їх вербального вираження. Перформативне значення мови і перформативна сила мистецтва викликають сьогодні надзвичайний ­інтерес у зв’язку з дослідженням сутності такого феномену як насилля. Своєю чергою, аналіз зв’язку між цими трьома феноменами (мова, мистецтво, насилля) відкриває перспективу для розуміння феномену війни. Саме дослідженню ролі перформативів у формуванні естетико-політичного дискурсу війни, а також осмисленню семантики війни буде присвячена ця стаття.
мистецтво, мова, насилля, війна, семантика, перформатив, дискурс, естетика
МЕТАФІЗИКА СВОБОДИ І ТВОРЧОСТІ У ФІЛОСОФІЇ АНРІ БЕРҐСОНА
Стаття присвячена аналізу ключових аспектів метафізики французького філософа Анрі Берґсона, зокрема його уявленням про свободу і творчість як фундаментальні характеристики буття. У центрі дослідження – концепції тривалості та життєвого поривання (élan vital), які Берґсон протиставляє механістичному детермінізму. Розглядається, як А. Берґсон розуміє свободу не як вибір між фіксованими можливостями, а як творчий акт, що породжує нові реальності. Особлива увага приділяється ролі інтуїції як методу пізнання глибинних процесів реальності та значенню творчої еволюції життя. Берґсонова метафізика є відповіддю на класичні питання про природу реальності, часу і свободи, але вона відрізняється від традиційних підходів до цих проблем. Філософ протистоїть механістичній картині світу, в якій всі події і процеси можна звести до ланцюгів причин та наслідків. Водночас А. Берґсон намагається осмислити світ як динамічний і творчий, де свобода проявляється не у виборі між визначеними шляхами, а у створенні нових форм буття. Це радикальний підхід, що вимагає перегляду уявлень про еволюцію, свободу та сам процес становлення буття. Проблематика свободи в метафізиці А. Берґсона пов’язана з його критикою детермінізму. Філософ наголошує, що істинна свобода не може бути пояснена в межах раціональності чи механістичних теорій, які зводять усі події до причинно-наслідкових зв’язків. Свобода, за А. Берґсоном, полягає в можливості створювати нове, унікальне і непередбачуване. Саме в цій творчості і полягає справжня свобода, яка проявляється у житті людини. Творчість у філософії А. Берґсона також тісно пов’язана з його концепцією життєвого поривання (élan vital) – динамічної сили, що пронизує всю природу і є рушієм еволюції. А еволюція, за А. Берґсоном, не є суто механічним процесом адаптації, а творчим актом, у якому життя постійно прагне до нового, виходячи за межі матеріальних обмежень. Це «життєве поривання» є виразом метафізичної волі до творчості, яка протистоїть закостенілості і незмінності буття. Таким чином, стаття висвітлює унікальний підхід А. Берґсона до питань метафізики свободи і творчості, показуючи, як ідеї філософа кидають виклик класичним філософським концепціям і пропонують нове бачення життя як безперервного процесу творення і становлення.
свобода, творчість, творче поривання, час, тривалість, пам’ять, минуле, життя, дія
МОЖЛИВІСТЬ МІЖРЕЛІГІЙНОГО ДІАЛОГУ ПІД ЧАС ВІЙНИ: ДОСВІД УКРАЇНИ
Стаття присвячена проблемі міжрелігійного діалогу в Україні під час війни. Україна – країна, яка об’єднує різні культурні традиції, релігійні спільноти, системи вірувань і цінностей. За роки незалежності (з 1991 року) ця мультикультурність і поліконфесійність не стала причиною громадянських конфліктів. Більше того, формування національної ідентичності, заснованої на міжетнічному та міжрелігійному діалозі, а отже, і громадянської ідеї, за роки незалежності набуває все більшої виразності. Лише зовнішнє втручання з боку Російської Федерації призвело до війни у 2013 році, яка у 2022 році переросла у повномасштабне вторгнення та окупацію і незаконну анексію частини українських територій. Концептуальною основою для розуміння процесів в україн­ському суспільстві, пов’язаних з міжрелігійним діалогом в умовах війни, автори обрали теорію Леонарда Свідлера та його розуміння діалогу як двосторонньої комунікації між особами, які дотримуються суттєво відмінних поглядів на предмет, з метою дізнатися більше істини про предмет від іншої сторони. Одним із завдань нашої статті є співвіднесення цієї теорії міжрелігійного діалогу та принципів, які були розроблені на її основі (DCEC: Deep-Dialogue, Critical Thinking, Emotional-Intelligence, Competitive Cooperation) з метою посилення практики діалогу в Україні (зокрема, релігійного діалогу), розуміння можливих шляхів розвитку міжконфесійних відносин у країні, яка, з одного боку, характеризується ідеологічним та релігійним плюралізмом, а з іншого – переживає глибоку екзистенційну кризу, спричинену надзвичайним станом (з усіма його правовими, економічними та соціальними обмеженнями, реальною загрозою безпеці та життю), зумовленим війною.
релігія, міжрелігійний діалог, Україна, релігійні громади
РОМАН Н. ГУРНИЦЬКОЇ «МЕЛОДІЯ КАВИ У ТОНАЛЬНОСТІ КАРДАМОНУ»: ХУДОЖНІЙ ОБРАЗ ГЕНДЕРНОЇ ПРОБЛЕМАТИКИ
У статті розглянуто гендерні відносини у сучасному українському суспільстві крізь призму соціально-­філософського аналізу феноменів масової культури. За об’єкт дослідження обрано роман Н. Гурницької ­«Мелодія кави у тональності кардамону». Обгрунтовано положення про цей роман як твір постмодерної літератури, стилізований під літературу доби романтизму. Виявлено та схарактеризовано основні образи гендерних явищ, котрі зустрічаються в романі. Смисл та інтерпретація гендерних явищ визначені як характерні для постмодерної літератури, попри вдалу романтичну імітацію. Соціокультурне функціонування роману описане в межах більш широкого контексту гендерних трансформацій сучасного українського суспільства, пов’язаних з ратифікацією Стамбульської конвенції. На основі поняття «гендеру», наведеного у Конвенції, проаналізовано значення та прояви цієї сторони ­людської особистості та індивідуальності в інтерпретації авторки роману. Обгрунтовано висновок про ­відповідність образів «гендера» у романі стандартам сучасного постмодерного суспільства. Особливістю культурних стереотипів сучасного українського суспільства є виховання багатьох поколінь на творах романтичної літератури, внаслідок чого засвоєння нових смислів постмодерної літератури виявляється найбільш ефективним в разі імітації нею основних рис літератури романтизму. Аналізований роман за жанром та літературним напрямком є цілком сучасним твором постмодерної літератури. Однак авторці вдалося майстерно зімітувати літературні традиції доби романтизму, актуалізувати ностальгічні ремінісценції у читачів, вихованих на літературній класиці ХІХ ст. Цим, як видається, пояснюється популярність цього роману у сучасного читача.
соціально-філософський аналіз, культурологія, гендер, романтизм, теорія літератури, ­масова культура, постмодернізм
ФІЛОСОФСЬКІ ЗАСАДИ ТВОРЧОСТІ ТАРАСА ШЕВЧЕНКА: ГУМАНІЗМ І ДУХОВНІСТЬ
У статті розкрито дослідження Київської світоглядно-антропологічної школи, зокрема, В. ­Шинкарука, М. Поповича, Є. Бистрицького, В. Горського, С. Кримського, В. Іванова В. Табачковського, В. Нічик, С. ­Пролеєва. Висвітлюється діяльність людини як форма і спосіб практично-духовного освоєння світу, аналізуючи її світогляд, культуру. Вживається термін «гуманітарний» як похідний від гуманізму. Виокремлено важливість гуманітарних наук для вдосконалення соціально-політичної освіти інтелігенції на основі принципу діяльності. Проведено аналогію між творчістю Тараса Шевченка і сучасним гуманістичним рухом України. Зазначено, що Володимир Шаян, Степан Ярмусь, Тарас Закидальський, Ірина Гузар досліджують творчість Григорія Сковороди, Тараса Шевченка, Івана Франка, виокремлюючи особливості духовності українців, їхнє моральне життя, що підносить людину до ідеалу добра, облагороджує її. Унікальність філософських ідей розкривають людську духовність, поєднуючи активність розуму, серця та духу, як ідеалів Добра та ­Благодаті, що постають із чеснот Віри, Надії, Любові. Акцентується увага на створення унікальної філософської думки на межі двох епох – бароко і романтизму – твори Григорія Сковороди і Тараса Шевченка впливають на моральне життя людей, спонукаючи ­пізнавати світ та самих себе. Підкреслено про вагомість досліджень «сковородіани» і представників Наукового товариства Тараса Шевченка (НТШ) – це сила, яка здатна пробудити народ від довголітнього сну. Духовність і гуманізм Ґете та Шевченка, важливі сьогодні. Висвітлено, що українцям потрібен новий гуманістичний рух, який буде працювати із суспільством на рівні сенсів. Займатися просвітництвом, формувати масову підтримку, залучати людей до захисту прав і свобод. Такий рух має об’єднувати інтелектуалів та громадянські спільноти різних країн. Права людей та ідеї свободи є універсальними, тому не мають державних кордонів.
антропоцентризм, гуманізм, духовність, діяльність, людина, особа, громадянські спільноти, українська культура, творчість
ІДЕЯ ПРИРОДОВІДПОВІДНОСТІ В ПЕДАГОГІЧНІЙ СИСТЕМІ ГРИГОРІЯ СКОВОРОДИ
У статті здійснено аналіз вчення Григорія Савича Сковороди та його поглядів на процеси виховання та навчання, досліджено методи виховання підростаючого покоління. З’ясовано основну мету просвітництва Г. Сковороди, що полягає у «навчанні людей науки щасливого буття». У статті досліджено особливості ­педагогічних ідей Григорія Сковороди. Він наголошував на тому, що навчання повинно здійснюватися через природне виховання. Сковорода вважав, що природа є найкращим вихователем. Єдиною умовою, за його словами, було не перешкоджати природі проявлятися. Завдяки природному вихованню діти вивчають рідну мову, яка з народження впливає на їхнє мислення, розвиток та мовлення. Нещастя в суспільстві він пояснював як наслідок поганого виховання. На думку українського мислителя, позбутися суспільного зла можна через виховання, що реалізує принцип природовідповідності, тобто сприяння розвитку природних нахилів і здібностей кожної дитини. Висуваючи ідею «спорідненості», тобто природовідповідності виховання, Григорій Сковорода зазначав, що природні здібності у різних людей різняться, але кожен має можливість, спираючись на ці здібності, досягти успіху в різних сферах. У своїх творах Сковорода завжди підкреслював важливість раннього пізнання природи дитини та відповідного визначення виховних заходів згідно з її природними обдаруваннями. Він був одним із перших в українській педагогіці, хто звернув увагу на особистість вчителя. За його переконанням, вчитель повинен насамперед дбати про розвиток і розкриття природних нахилів і можливостей дитини у процесі навчання. Педагогічні думки Григорія Сковороди знайшли своє відображення у байках, листах, притчах, віршах, музичних творах та діалогах. Свою концепцію український мислитель вибудовував на основі власного народного педагогічного досвіду, а ідеями народної педагогіки пройнята вся його спадщина.
Г. Сковорода, виховання, педагогічні принципи, трудова діяльність, щастя, «сродність», вихователь, учень
ДИНАМІКА РЕЛІГІЙНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ В УКРАЇНІ ЗА ОСТАННЄ ДЕСЯТИЛІТТЯ
В умовах російсько-української війни збереження національно-культурної ідентичності є найважливішим завданням для Української держави. Важливим елементом національної ідентичності та інструментом для мобілізації населення є релігійна ідентичність. Аналіз змін релігійної ідентичності допомагає розкрити та проаналізувати соціокультурні трансформації в суспільстві, а також їх вплив на сприйняття та поведінку людей. Вивчення релігійної ідентичності розкриває її роль у виникненні конфліктів та можливості сприяти толерантності та міжрелігійному діалогу. Дослідженню динаміки релігійної ідентичності українців і присвячена дана стаття. Особливий акцент зроблено на православному конфесійному ландшафті та його динаміці в період з 2013 по 2023 роки. На основі аналізу тенденцій, статистичних і соціологічних даних автори статті розглядають ключові аспекти змін релігійної картини в Україні. Зосереджуючись на соціокультурних змінах у суспільстві, автори досліджують вплив цих факторів на формування релігійних переконань та практик вірян. Автори прийшли до висновку, що релігійна ідентичність виконує важливу роль у житті як окремих осіб, так і суспільства в цілому, впливаючи на різні аспекти соціального, культурного та політичного життя. Релігійна ідентичність відіграє важливу роль у процесах формування національної самосвідомості та консолідації українського народу, сприяє формуванню почуття спільності та об’єднання, згуртування навколо спільних цінностей та традицій. Впродовж останнього десятиліття релігійна ідентичність українців змогла відобразити широкий спектр змін та тенденцій, які відбувалися у суспільстві. Сучасний релігійний ландшафт є результатом довготривалого процесу формування, який постійно знаходиться у стані зміни під впливом різних життєвих обставин. Однак кризи, конфлікти та війни прискорюють ці зміни, стимулюючи еволюцію релігійного досвіду та віровчення.
релігія, релігійна ідентичність, Церква, російсько-українська війна, православ’я, Православна церква України